Debüt – Kiss Júlia versei
Kiss Júlia versei
1994-ben született Marosvásárhelyen. Ugyanitt érettségizett a Református Kollégiumban. A kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem Bölcsészkarának elsőéves hallgatója magyar szakon.
postacím: nincstelenség utca 22. szám
nem létezel
névtelen nincstelen
végtagért könyörgő, sikító néma gyermek
anyád sem érti szavad
nincs neved, nemed
lábad, kezed
hallásod, szívverésed
köldökzsinórod
nincs fotó, amin te szerepelsz
hiszen nincs arcod,
szép szemed
síró, nevető, mocorgó hangod
nincs asztalod, ágyad
lepedőd sincs, mivel betakarhatsz
engem és magad
fekete masnid, nagykabátod
kenyered, vized
házadban mindhiába járok
ablakán át hiába nézlek
esőben,
Vivaldi-őszben, télben
damda-damdadam
nincs kézírásod, mivel levelet írnál
hogy siessek hozzád
pedig én biztosan mennék
és odaadnám kezem, szemem
nagykabátom, kenyerem
tenyerem vonásait
és akkor én lennék
névtelen, nincstelen
pont mint most
nélküled
képsorozat
elgondolkodtam, milyen lenne csak egyszerűen találkozni veled
az utcán, piacon, metrón, étteremben, sörgyárban, tóparton
verandán, albérletben, egyszobásban, kiadó lakásban, kalitkában
amikor ujjaimat ropogtatom a hidegben, zabálok, arcomat mosom
álmodom arról, hogy
londoni szőke lány vagyok és az esernyőmet szorongatom,
sört iszom, rossz bort, keserű kávét,
paradicsomot vágok, sót szórok
piros inget mosok fehér zoknival
láss, amikor kiöntöm a vizet a padlóra, hogy láss védtelenül
főtt tojást eszem, pénzt keresek a szőnyeg alatt, zsebben
francia nő vagyok és a Sorbonne könyvtárában imádkozom
mikor titkolom a férfiakat, amikor megtagadom az első szerelmet
tükörben a fenekemet méregetem, mellemet fogdosom
amikor kislány vagyok
anyáskodok
elgondolkodtam, milyen lenne csak egyszerűen találkozni veled
amikor magam vagyok, így és úgy
rózsaszínű, foltos zoknival
parthenocissus tricuspidata
dúdolok, kontyba kötöm a hajam
néhány szál a nyakamon marad,
úsznak, kúsznak és jobbra-balra
csavarodnak, szerelmeskednek,
kavarodnak, mint a vadszőlő
amely a ház falára felfut és elzárja
kizárja a fojtogató meleget
jut eszembe, meleg van kint
szinte már nyár, középmérték
én köntösben ülök a kiságyon
rózsaszín, talán lila, mint a vadszőlő
rád gondolok. Igazából nem is terád
hanem a vadszőlő csavarodására
ahogyan te énrám csavarodsz
kavarodsz, kúszol
vizes vagy és tiszta
tapadókorongjaid bármerre eljutnak
ahová te akarod
a csigolyákat lépcsőzetesen érinted
a bőrömet elsimítod, szépítesz
a domborulatok mentén haladsz
folyót találsz, úszol, meztelen
vizes vagy és tiszta
(ő)
tudnod kell, hogy versemet
csupán néhány rosszakaró
betű és vonal alkotja
és fél tucat pont. – (itt ni)
a hosszú, bonyolult szavak
nem tudnak sem többet
sem kevesebbet mint
például az Ő
hiszen míg leírom, hogy
visszafordíthatatlan
elfárad a lelkem, reményem
vesztem, el is hiszem, hogy
minden mi van visszafor-
díthatatlanul végleges és
nyomorult
a legfontosabbat –
egy mozdulatból
megszülöm: Ő
nincs értékesebb annál,
minthogy valakit
könnyedén
tudok szeretni
alig érinti meg tollam
sercegő hegye
a tiszta papírt
már
kész is –
halhatatlan
felejthetetlen
szakadatlan (mind
szükségtelen) Ő
kialvatlan élet
csak annyit nem értek, hogyan lehettem tegnap istennő
valami igazgyöngy a horvát tenger tiszta fenekéről
hogyan tudtál előttem pisilni, miért nem szégyellted
miért ültünk a gyerekágyadon annyit, hogy elfogyott
a sóhaj
napfelkeltekor szünetelt már a francia rádió is
aludni ment a bemondó
a szép francia nők is, szeretőik is, mind.
bezárták a szalonokat, a szép kurvák is álmodtak már
arról, hogy kétgyermekes minimálbéresek
és eközben őszintén mosolyogtak, úgy mint máskor soha
az életükben
szóval, elhallgattak a trombiták, a szomszédok még lehúzták
néha a WC-t, vagy utolsót pillantottak az ágyuk mellett
levő fotóra.
Csupán ennyi történt, aztán igazán felkelt a nap
melegen sütött, pedig már október van
nem mentünk egyetemre, dolgozni, ember lenni,
állat, idegen, gyermek, vagy akárki
feküdtünk délig
szétgyűrt paplanhuzattal, szétgyűrt arcbőrrel
kialvatlan szemekkel, kialvatlan élettel
és már nem is emlékszem arra, milyen volt
újra hazatérni, azt hiszem elkísértél a parkig
én ott játszottam volna még, vagy maradtam
volna a gyermekágyadon
de te továbbmentél
és most itt vagyok, idegen vagyok magamnak
és nem értem, hogy lehettem istennő
ha ma már egyedül fogyasztom el
a sóhajaim